Norrøn+språkhistorie


 * Eldre norrøn språkperiode**
 * (700-1050)**

I slutten av denne språkperioden har de tre landene fått sine nasjonsnavn; Sverige, Danmark og Norge. Dette var også begynnelsen på tre nasjonalspråk. Forkskjellen mellom dem var veldig liten i begynnelsen. Tydeligst er faktisk todelingen i et øst-nordisk og vest-nordisk språk. Vestnordisk kaller vi norrønt språk, som er betegnelsen av gammelislandsk og gammelnorsk. Forskjellen mellom de to språkområdene er ikke stor. Vestnordisk bruker diftonger i for eksempel ord som stein og øy. Mens østnordisk, som omfatter gammelsvensk og gammeldansk, bruker sten og ø. Vi finner også bløte konsonanter i gammeldansk, gribe og bog, mens det heter gripe og bok i gammelnorsk og gammelsvensk.
 * Nasjonalspråk:**

Etter en dramatisk endring i hundreårene før går språket inn i en mer stabil periode. Runerekken forenkles. Den var på 24 tegn, men blir kortet ned til 16 tegn. Samtidig blir runealfabetet vanskeligere, fordi et tegn skal stå for flere lyder. U-runen kunne for eksempel bety både u, o, y, v, ø. Tegnene måtte tilpasse seg lydene og endringene i språket. Dette kunne føre til problemer for dem som skulle føre runene. Futhark er navnet på den yngre runerekken. Vi kjenner til ca 3000 innskrifter med den yngre runerekken i et stort geografisk område. Det er blitt funnet 80 runesteiner i Norge. Mange hadde runesteiner over graven til døde slektninger. Kulisteinen er den eldste norske skriftlige kilden som nevner kristendommen og landets navn.
 * Runerekken**

Norske vikinger drev med plyndring, erobring, bosetting og handel i deler av England, Irland og skottland. Det gjorde at norrønt språk og gammelengelsk påvirket hverandre. Det er eksempel på det i dag: - Vindauga à window - Systir à sister - Illr à ill - Veikr à weak - Taka à take Norrøne stedsnavn finnes på Orknøyene, som for eksempel ”Sandwick”, ”Lerwik”. Det finnes også i Irland, som for eksempel Skerries for skjær, Labey for Way (Skålavåg).
 * Norrøne låneord:**

Runeinnskrifter, låneord i engelsk og stedsnavn i de områdene vikingene slo seg ned. Dette er kildene til kunnskap om det norrøne språket. Vi vet ikke hvordan vikingene snakket, men vi får inntrykk av det ifølge de skriftlige kildene. Språklige kilder er diktning vi har funnet på denne tiden. De fleste skaldekvadene og de fleste eddadiktene ble forfattet på 800- og 900-tallet. Men det ble nedskrevet langt senere, på 1200- og 1300-tallet.
 * Kildene:**

Norrønt språk er et kasusspråk. Substantivene, pronomene og adjektivene blir bøyd i fire kasus i entall og flertall. Kasusen angir ordets eller leddets forhold til andre ledd i setningen.
 * Hva skiller norrønt språk fra moderne norsk?**


 * Nominativ** er den kasusen subjektivt eller predikant står i. Eks: ”Sunr drap fodur sinn” betyr ” far drepte sønnen sin”. Sunr står som subjekt i setningen.


 * Genitiv** er kasusen som betegner eiendomsforhold eller samhørighet. Eksempel:” Fadir gekk til sonar sins” betyr ”Far gikk til sønnen sin”. Sonar sins er genitiv på grunn av preposisjonen. Vi sier at preposisjonen til styrer genitiv.


 * Dativ** er kasusen som betegner den noe blir gitt til (indirekte objekt), og brukes også i preposisjonsuttrykk ved påstandsbetegnelse. Eksempel: ”syni sinum sendi fadir ord” betyr ”En far sendte sønnen sin et budskap”. Syni sinum er indirekte objekt i setningen og står altså i dativ.


 * Akkusativ** er kasusen objektet vanligvis står i, og brukes i preposisjonsuttrykk ved tilstedsbetegnelsen. Eksempel: ”Sun sin drap fadir” betyr ”En far drepte sønnen sin”. Sun sin er her objekt i setningen og står altså i akkusativ.

Sunr bøyes slik i entall: Nominativ: Sunr Genitiv: sonar Dativ: syni Akkusativ: sun

Sammenligning mellom kasusspråket norrønt og moderne norsk Mannen gav hesten mat Madrinn gaf hestinum mat

I moderne norsk har setningen fast stilling. Du kan ikke si den hulter ril bulter. Da kan det oppstå mange misforståelser om hvem som gjør hva. Men på norrønt er det substantivenes kasusform som forteller oss hvem som gjør hva.

Nominativ: Hestr – hestrinn – hestar – hestarnir Genitiv: Hests – hestsins – hestsins – hestanna Dativ: Hesti – hestinum – hestinum – hestunum Akkusativ: Hest – hesta – hestinn – hestana

I moderne norsk heter det i nominativ: En hest – hesten – hester - hestene

Hvilken kasus et ord står i forteller oss hvilken funksjon ordet har i setningen. Men det forteller oss også noe om sted, tid, måte og bevegelse i en setning. Helt fram til 1800-tallet skrev og talte nordmenn ved verbbøyingen: jeg er og vi ere.

På moderne norsk setter vi adjektivet foran substandtivet, slik at det heter den store mannen, en liten gutt, ei vakker bok, blå øyne. I norrønt settes adjektivet ofte etter substandtivet: drauma stora ok hættliga (stor og skremmende drømmer). I norrønt behøver ikke substantivet ha artikkel, og vi finner ofte subjektløse setninger